Etnomusikologian vuosikirja on kotimainen musiikintutkimuksen vertaisarvioitu open access -julkaisu. Etnomusikologian vuosikirja on ilmestynyt vuodesta 1986 ja sitä julkaisee Suomen Etnomusikologinen Seura ry (SES).
Onko tutkijaverkosto yhtä kuin tutkimusyhteisö?
Copyright (c) 2024 Etnomusikologian vuosikirja
Tutkimus käsittelee performatiivista palestiinalaisen vastarinnan hiphop-musiikin kautta tapahtuvaa viestintää keskittyen rodun, luokan, sosiaalisen sukupuolen ja seksuaalisuuden risteyskohtiin sekä kulttuuristen esityspaikkojen teoretisointiin (theorizing cultural sites of performance). Kirjoittaja esittelee neljä vastarinnan osa-aluetta palestiinalaisessa hiphop-musiikissa yhdistäen ne samalla omaan esittäjän ääneensä. Tavoitteena on luoda palestiinalaisten kanssa globaalia yhteyttä ja vuorovaikutusta performanssin kautta – elivätpä he sitten diasporassa tai Palestiinassa – sekä käsitellä samalla suurempia vallitsevia rakenteita. Artikkelin teemakuva: Shadia Mansour ja M1 kappaleen "Al-Kufiyyeh 3Arabeyyeh" videolla. Kuvakaappaus YouTubesta.
Shibuyaan palautettu ”Shibuya-kei”-musiikki
Japanissa 1990-luvulla syntyneen, ”Shibuya-kei”-nimellä tunnetun musiikkityylin kategorisointia on pidetty epätäsmällisenä, koska muusikoiden ja muiden asianosaisten näkökulmasta kyseessä oli ulkopuolelta annettu markkinointitermi. Musiikintekijät välttelivät siksi kappaleidensa yksioikoista yhdistämistä Shibuyaan sijaintina, eikä ”Shibuya-keiksi” luokitellun musiikin sanoituksissa esimerkiksi viitattu Shibuyan imagoon. Globalisaatiokehityksen myötä tapahtuneen kaupunkien uudelleenrakentamisen ja turismin kiihtymisen yhteydessä Shibuya-kei on kuitenkin alettu tulkita uudelleen Shibuyan kaupunkitilassa vaalituksi musiikkikulttuuriksi. Tässä artikkelissa valaistaan näiden tulkintasuhteiden keskinäistä vaikutusprosessia keskittymällä paikallisuuteen populaarimusiikissa. Artikkelin teemakuva: Shibuya-musiikkia länsimaisille kuulijoille esittelevän Sushi 3003 -kokoelma-albumin kansi (Bungalow, 1996).
Musiikki, resilienssi ja äänimaisemointi
On olemassa runsaasti kirjallisuutta, jossa tutkitaan musiikin erilaisia – positiivisia ja negatiivisia – rooleja sodassa. Tämä poikkitieteellinen artikkeli tuo uuden kontribuution tähän kirjallisuuteen ja laajemminkin musiikin sosiologian tutkimukseen painottamalla erityisesti resilienssiä. Resilienssiä koskevassa tutkimuksessa on enenevässä määrin siirrytty psykologiaan perustuvista henkilökeskeisistä lähestymistavoista kohti monitahoisempia relationaalisia ja monisysteemisiä lähestymistapoja, joissa käsite kytketään yksilöiden ja heidän sosiaalisen ekologiansa (ympäristönsä) väliseen vuorovaikutukseen. Edeltävässä tutkimuksessa on kuitenkin kiinnitetty vähän huomiota näiden ekologioiden aistimellisiin ulottuvuuksiin, mukaan lukien äänelliset ulottuvuudet. Tässä artikkelissa tarkastellaan Ukrainan sotaa analysoiden siihen liittyviä medialähteitä (muun muassa verkkovideoita). Artikkeli esittää, että musiikki voi sotatilanteissa olla resilienssin (ja vastarinnan) muoto ja ilmaus, jonka vaikutus liittyy suoraan akustiseen ekologiaan – käsitteeseen, josta on tähän mennessä keskusteltu lähinnä ekologian ja luonnonsuojelun tutkimuksen piirissä. Artikkelissa musiikki esitetään tarkemmin ottaen tietynlaisena äänimaisemointina, mikä tarkoittaa äänen ja hyvinvoinnin aktiivista yhteensovittamista. Artikkelin teemakuva: Musiikkiesitys United with Ukraine -tapahtumassa. Tilaisuus järjestettiin helmikuussa 2023 Yhdysvaltain Lontoon suurlähettilään residenssissä. Lähde: Lähetystön avoin valokuvakokoelma verkossa.
Musiikkipoliittisesta vaikuttamisesta tutkijaverkostojen ylläpitämiseen
Artikkelissa luodaan katsaus tänä vuonna 50. toimintavuottaan juhlivan Suomen etnomusikologisen seuran kehitykseen sen perustamisesta tähän päivään. Esittelemme seuran moninaisia toimintamuotoja sekä sitä, millaisia muutoksia niissä on tapahtunut seuran toiminnan aikana. Jos seuran varhaisia toimintavuosia leimasi ”kulttuuriaktiivisuus” ja vahva pyrkimys yhteiskunnalliseen vaikuttamiseen, tänä päivänä toiminnassa painottuu ennemminkin tutkijoiden välisten yhteyksien edistäminen ja ylläpitäminen. Katsaus pohjautuu seuran arkistoihin (pöytäkirjat, toimintasuunnitelmat ja toimintakertomukset) ja julkaisuihin sekä seuran toimintaa ja suomalaista etnomusikologiaa käsitteleviin kirjoituksiin. Artikkelin teemakuva: Rekisteröitymistä ja iloisia jälleennäkemisiä seuran järjestämän ICTMD Nordic-Baltic Network Conference -tapahtuman vastaanottotiskillä lokakuussa 2024.
Gullevašvuohta – luohti pohjoissaamenkielisen saamelaisyhteisön kulttuuriperintönä
(Sámegielat čohkkaigeassu suomagielat čohkkaigeasu maŋŋel.) Artikkeli avaa polkua, jonka olen kulkenut luohtiin syventyessäni sekä musiikillisesti että avartaessani itselleni luohtin merkitystä saamelaisessa elämässä. Olen saamelainen, olen muusikko, olen luohtin oppija ja nykyään myös joikaaja. Olen syventynyt luohtin aihepiiriin osana taiteellista tohtorintutkintoani Taideyliopiston Sibelius-Akatemiassa. Tutkimuksessani käsittelen luohtia sekä saamelaisena joikaajana että länsimaisen taidemusiikin koulutuksen läpikäyneenä muusikkona. Taustani länsimaisen taidemusiikin parissa antaa tutkimukseeni asetelman, jossa saamelainen maailmankuva peilautuu länsimaiseen musiikkikäsitykseen: työskentelyni lähtökohta on saamelaiskulttuurin sisältäpäin tuleva tieto, jonka rinnalla hyödynnän länsimaisen musiikkikoulutuksen mahdollistamia välineitä. Minua on kiinnostanut aina, mikä tekee luohtista luohtin. Miksi joku luohti tuntuu siltä, että se on kuin aiempien sukupolvien yhteydenotto tässä ajassa? Mistä sen tunnistaa? Miten sen voi oppia, vai voiko? Mitä tarvitaan, että luohti on luohti? Artikkelissa pohdin myös, miten luohti voi olla läsnä nykypäivän julkisia areenoita kulttuurisesti kestävällä tavalla sekä mikä on luohtin taustalla vaikuttava maailmankuva ja filosofia ja millaisia ovat niitä vastaavat käytänteet ja tapaoikeudet. Alkuperäiskansat ovat olleet länsimaisten tutkijoiden tutkimuksen kohteena, mutta tämä tutkimus on harvoin hyödyttänyt heitä itseään. Alkuperäiskansojen itsensä tekemässä tutkimuksessa ajattelu lähtee alkuperäiskansan oman kulttuurin sisältä, ja tutkimuksen tavoitteena on keskittyä alkuperäiskansojen omista arvoista, prioriteeteista, tarpeista, näkemyksistä, kysymyksistä ja käytänteistä lähtevään tutkimukseen. Luohtista ei ole ennen omaa tutkimusprojektiani tehty muusikkolähtöistä taiteellista tutkimusta. Käytän tutkimusaineistona omaa kokemustani taiteellisessa prosessissa tutkimusmetodeinani autoetnografia ja joikaaminen. Taiteellisen prosessin aikana havainnoistani ja kokemuksistani kirjoittamani päiväkirja paljastaa kokemukseni. Alkuperäiskansojen omat metodit liittyvät omiin sosiaalisiin ja kulttuurisiin käytänteisiimme. Joikaaminen ja luohtit ovat oma taiteen muotonsa, ja tutkimuksessani joikaaminen on sekä taiteellisen tutkimuksen että alkuperäiskansatutkimuksen menetelmä. Luohti on kulttuuriperintöämme ja se sisältää pienistä palasista koostuen kansamme historian ja maailmankatsomuksen. Saamelaiskulttuuri rakentuu sukulaisuuden ja sukujen verkoston ympärille ja joikaajan on asettauduttava osaksi tätä verkostoa. Luohti ja joikaaminen ovat oma henkinen ja musiikillinen maailmansa, joka on niin monimutkainen, että tyylin opettelemisessa täytyy käyttää tarkkuutta sekä havaita mikrotason muuntelua ja rakenteita. Luohtissa yhdistyvät saamelainen elämänkatsomus ja omaleimainen musiikkiperinne. Näiden molempien puolien tutkiminen ja opetteleminen on joikaajalle tärkeää, kun perinnettä sovitetaan tähän aikaan uusin tavoin. ***** Artihkal guorrá bálgá, man lean luohtái oahpásnuvadettiin johtán. Lean dahkan dan sihke musihka bokte ja go lean suokkardallan alccen luođi mearkkašumi sápmelaš eallimis. Lean sápmelaš, lean musihkkár, lean luođi oahpahalli ja dán áigge maiddái juoigi. Lean oahpásnuvvan luođi fáddái iežan dáiddalaš doavttirdutkosis Dáiddauniversitehta Sibelius-Akademiijas. Gieđahalan iežan dutkamušas luođi sihke sápmelaš juoigin ja musihkkárin, geas lea oarjemáilmmi dáiddamusihka skuvlejupmi. Mu duogáš oarjemáilmmi dáiddamusihka suorggis láhčá mu dutkamuššii lahkonanvuogi, mas sápmelaš máilmmigovva speadjaluvvá oarjemáilmmi musihkkaipmárdussii: mu bargama vuolggasadji lea sámekultuvrra siskkáldas diehtu ja fárrolaga dainna mun fievrridan oarjemáilmmi musihkkaskuvlejumi gaskaomiid. Mun lean álot háliidan diehtit, mii dahká luođis luođi. Manin juoga luohti orru dego máttut válddále dainna oktavuođa dán áiggis? Mas luođi dovdá? Mo luođi sáhttá oahppat vai sáhttágo? Mii dárbbašuvvo, vai luohti lea luohti? Suokkardalan iežan artihkkalis maiddái dan, mo luohti sáhttá leat otná beaivvi almmolaš arenain mielde kultuvrralaččat suvdilis vugiin. Lassin guorahalan luođi máilmmigova ja filosofiija, mo dat geavatlaččat bohtet ovdan ja makkár vieruiduvvan rievttit daidda laktásit. Eamiálbmogat leat geasuhan oarjemáilmmi dutkamuša, muhto oarjemáilmmi dutkamuš lea hárve leamašan ávkin eamiálbmogiidda. Eamiálbmogiid iežaset dutkamis jurddašeapmi vuolgá eamiálbmoga kultuvrra siskkobealde, ja eamiálbmotdutkamuša lahkonanvuogit vuođđuduvvet eamiálbmogiid iežaset árvvuide, prioriseremiidda, oainnuide, gažaldagaide ja geavadiidda. Luođi birra ii leat ovdal mu dutkanprošeavtta dahkkon dáiddalaš dutkamuš musihkkára vuolggasajiin. Mun geavahan iežan vásáhusa dáiddalaš proseassas, mas dutkanmetodan leat autoetnografiija ja juoigan. Lean čállán dáiddalaš proseassa áigge iežan fuomášumiin ja vásáhusain beaivegirjji, mii buktá mu vásáhusaid oidnosii. Eamiálbmogiid iežaset metodat laktásit min iežamet sosiálalaš ja kultuvrralaš geavadiidda. Juoigan ja luođit huksejit iežasetlágan dáidaga hámi, ja mu dutkamušas juoigan lea sihke dáiddalaš dutkamuša ja eamiálbmotdutkamuša metoda. Luohti gullá min kulturárbái. Dat čohkiida unna oasážiin, mat ovttas sisttisdollet min álbmoga historjjá ja máilmmioainnu. Sámekultuvra vuođđuduvvá fuolkevuođaid ja sogaid fierpmádahkii, ja juoigi sajáiduvvá oassin dán fierpmádahkii. Luohti ja juoigan huksejit vuoiŋŋalaš ja musihkalaš máilmmi, mii lea nu máŋggamohkat, ahte stiilla oahpahallamis ferte geavahit dárkilvuođa ja áicat mikrodási rievdadusaid ja ráhkadusaid. Luohti gođđá oktii sápmelaš eallinoainnu ja erenomáš musihkkaárbbi. Dáid guktuid beliid dutkan ja oahpahallan leat juoigái dehálaččat, go árbevierru heivehuvvo dálá áigái ođđa vugiiguin. ***** Artikkelin teemakuva: Näkkäläjärvi-Länsman saamenpuvussa, yläkehon päällä ristissä poronsarvet. Kuva: Lada Suomenrinne.
Breaking Down Five Core Elements Of The Improvised Comping Of Philly Joe Jones
This article examines how jazz drummer Philly Joe Jones created and maintained musical energy from the perspective of groove and rhythmic horizontality by using an improvised rhythmic interactional comping texture.1 Through my research, I have found goosing, active accenting, riffing, form structuring, and intuitive call-and-response as core elements of Jones’s comping. My research methods include aural analysis of recordings, musical analysis of transcriptions, imitation by playing, and improvisation. All of these methods are inherent to the history of jazz and the core processes of practice-based artistic jazz research, guiding the researcher “in and through the art“ (Kahr 2022, 9). My research material consists of transcriptions of Philly Joe Jones’s melody and solo comping from recordings made between 1957–60, a three-year period, which I hold as a peak of Jones’s career. I will first focus on Jones’s sound and fundamental textural elements, showing how Jones interprets the melodies in the jazz standard Surrey With The Fringe On Top and Wayne Shorter's composition Mama G (Nellie Blye). I will continue analyzing Jones’s solo comping textures, adding transcriptions of Jones’s comping in Kenny Dorham’s composition Karioka. In all these recordings, Jones’s comping creates a multi-layered grooving texture, following the harmonic form of the composition while synchronizing rhythmically around the melody. 1 Comping, according to Garrett Michaelsen (2013: 117–120), is derived from accompanying and complementing. He also claims accompanying is the act of supporting the soloist. Kahr, Michael (toim.) (2022) Artistic research in jazz : Positions, Theories, Methods. Routledge, New York. Michaelsen, Garrett (2013) Analysing Musical Interaction in Jazz Improvisations of the 1960s. PhD diss., Jacobs School of Music, Indiana University. Article cover photo: Philly Joe Jones (left) and Jaakko Lukkarinen (right) seated behind their drum sets.
Raiskaus sodan ympäristötuhon paralleelina Hanneriina Moisseisen moniaistisessa sarjakuvateoksessa Kannas
Artikkelissa tarkastellaan kuvataiteilija Hanneriina Moisseisen moniaistisessa teoskokonaisuudessa Kannas (2016) rakentuvaa äänellistä ja kuvallista tulkintaa sodankäynnin ympäristövaikutuksista. Käsittelyn keskiöön nostetaan teoksessa äänellisesti ja visuaalisesti kuvattu seksuaalisen väkivallan teko, jota itämerensuomalaisen huolirunon kontekstissa tarkastellaan paralleelisessa suhteessa sodan aiheuttamaan ympäristötuhoon. Artikkelin käsittelyn perusteella Kannas-teoskokonaisuus määritellään ympäristötekstiksi, joka osallistuu nykyhetkessä käytävään ympäristökriittiseen keskusteluun ja jota voidaan käyttää esimerkkinä suomalaisesta ekokansanmusiikista; ihmisen ja ympäristön välisiä suhteita ja niihin vaikuttavia kulttuurisia ilmiöitä kriittisesti nykyhetkessä tarkastelevasta suomalaisesta nykykansanmusiikista, joka käyttää ympäristökriittisesti orientoituneen ilmaisunsa rakennusaineena itämerensuomalaiseen kansanomaiseen kulttuuriperintöön sisältyvää musiikillista tai muuta kulttuurista ainesta. Artikkelin teemakuva: Terenttilän "metsää" sodan jäljiltä. Taipale 2.9.1941. Kuva: SA-kuva.
Suomen Kansallisooppera teki ensimmäisen Neuvostoliiton kiertueensa vuonna 1982. Kiertueen ehdoton kruunu oli esiintyminen Bolšoi-teatterissa, yhdessä maailman nimekkäimmistä oopperalavoista. Kansallisooppera oli käynyt Neuvostoliitossa vain kerran aiemmin, Leningradin Malyi-teatterissa (1957), vaikka yhteistyötä Neuvostoliiton ooppera- ja balettipiirien kanssa oli tehty jo 30 vuoden ajan. Pääsy Bolšoihin vaati valtavasti kulissien takaista työtä. Kansallisoopperaa vuodet 1974–1984 johtanut Juhani Raiskinen halusi viedä Bolšoihin nimenomaan suomalaista oopperaa. Teokseksi valikoitui Aulis Sallisen Punainen viiva (1978). Punaisen viivan ohella Neuvostoliittoon vietiin Verdin Macbeth Ralf Långbackan ohjauksena. Vuonna 1982 toteutunut kiertue alkoi Moskovasta, josta se jatkui Leningradin kautta Tallinnaan. Kansallisoopperan kiertueen konteksti on kiinnostava. Vuonna 1979 uudelleen kiihtynyt kylmä sota oli kiristänyt idän ja lännen suhteet äärimmilleen ja ydinsodan uhka leijui ilmassa. Länsimaat olivat Afganistanin sodan alettua (1979) katkaisseet kulttuurivaihto-ohjelmansa Neuvostoliiton kanssa ja boikotoivat mm. Moskovan olympialaisia. Samaan aikaan Suomi vei aktiivisesti klassisen musiikin osaamistaan länteen. Sallisen Punainen viiva esitettiin Lontoossa 1979, Tukholmassa 1980 ja Zürichissa 1981. Myös New Yorkin Carnegie Hallin esitys vuonna 1983 varmistui ennen Neuvostoliiton kiertuetta. Kylmän sodan konteksti onkin tärkeä, kun tarkastellaan Kansallisoopperan tietä Bolšoihin. Ilman Afganistanin sotaa ja kiristyneitä suurvaltasuhteita Kansallisoopperalle tuskin olisi avautunut tällaista tilaisuutta. Kiertueen toteutumiseen liittyy eri tasoilla tapahtunutta poliittista vaikuttamista ja verkostoitumista. Opetusministeriön rooli neuvotteluissa oli merkittävä. Opetusministeri Kalevi Kivistö neuvotteli periaatesopimuksen Kansallisoopperan kiertueesta Neuvostoliiton kulttuuriministerin kanssa vuonna 1979, joskin vierailun yksityiskohdat jäivät auki. Sopimukseen liitettiin myös Estonia-teatterin vuoden 1980 vierailu Helsinkiin. Estonia oli vieraillut Kansallisoopperassa kerran aikaisemmin, 1967. Artikkelin fokuksessa on Kansallisoopperan Neuvostoliittoon suuntautunut yhteistyö. Keskeisenä tavoitteena oli päästä Bolšoihin, jonka nähtiin edistävän Kansallisoopperan ja suomalaisen kulttuurin kansainvälistymistä. Artikkelissa tarkastellaan kiertueen suunnittelua, toteutumista ja jälkipuintia, sekä projektin laajempaa merkitystä. Yhdessä opetusministeriön kanssa Kansallisooppera oli vienyt suomalaista oopperaa maailmalle 1970-luvun lopulta lähtien. Kansallisoopperan Neuvostoliiton kiertueella kulkikin mukana merkittävä joukko poliitikkoja ja virkamiehiä. Artikkeli perustuu arkistoaineistolle ja kulttuurivaihdossa mukana olleiden haastatteluille. Erityisen paljon on käytetty Kansallisoopperan ja opetusministeriön arkistoa. Artikkelin teemakuva: Bolshoi-teatterin pääsisäänkäynti, Moskova. Kuva: Dmitriy Guryanov, Wikimedia (CC BY-SA 3.0).
"ROHKEASTI YLI RAJOJEN" – SES täyttää 50 vuotta
Copyright (c) 2023 Etnomusikologian vuosikirja
Persona non grata vai arvostettu Sibelius-sopraano
Artikkelissa tarkastellaan laulajan uran toteutumista toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina. Raskaiden sotavuosien jälkeen rauhaan asettauduttiin muuttuneessa poliittisessa ja yhteiskunnallisessa tilanteessa, mikä vaikutti myös muusikoiden mahdollisuuksiin. Sopraano Aulikki Rautawaara (1906–1990) on kiinnostava esimerkki laulajasta, jonka ura sodan jälkeen ei toteutunut sotaa edeltäneen uran viitoittamalla tiellä. Rautawaara työskenteli vuonna 1927 alkaneen laulajanuransa jälkipuolella etupäässä konserttilaulajana ja oli tunnettu erityisesti ja erityisenä Sibeliuksen laulujen esittäjänä. Reseptiohistorian työkalujen ja elämäkertatutkimuksen lähestymistapojen avulla käsitellään, millaisen vastaanoton Rautawaara sai esiintyvänä taiteilijana toisen maailmansodan jälkimainingeissa. Selventävä kysymys on, miten Rautawaaran sodan aikainen toiminta vaikutti uraan sodan jälkeen. Lisäksi tarkastellaan, miten Rautawaara itse suhtautui tilanteeseen. Pääasiallisena aineistona ovat suomalaiset, ruotsalaiset ja norjalaiset sanomalehdet. Tätä aineistoa täydennetään muulla arkistoaineistolla esimerkiksi Aulikki Rautawaaran yksityisarkistosta. Rautawaaran esiintymiset saksalaisille miehittäjäsotilaille Norjassa sodan aikana nousivat lehdistössä esiin aika ajoin sodan jälkeen ja vaikuttivat uran toteutumiseen. Musiikkiyhteisön tuki Suomessa ja Ruotsissa auttoi Rautawaaraa palaamaan 1940-luvun lopulla myös kansainvälisille estradeille. Rautawaaran tapaus on osa sopeutumista ja siinä kilvoittelua toisen maailmansodan jälkeisten vuosien muuttuneissa olosuhteissa. Aulikki Rautawaara, laulajan ura, jälleenrakennus, Sibelius, kulttuurihistoria, laulajatutkimus Artikkelin kansikuva: Aulikki Rautawaara. Lähde: Aulikki Rautawaaran yksityisarkisto.
Tarkastelen tässä artikkelissa ihmisääntä ja taustamusiikkia toimijoina palvelualojen työntekijöiden kuvailemissa työpaikkojensa ääniympäristöissä. Tarkastelu kytkeytyy teoreettisesti äänen- ja äänimaisematutkimuksen, musiikkisosiologian ja pragmatismin kenttiin sivuten myös uusmaterialistista ajattelua. Hyödynnän toimintaan ja toimijuuteen liittyviä teoretisointeja näiltä aloilta ja kehitän äänten toimijuuksien tarkasteluun soveltuvaa analyysimenetelmää John Deweyn ja Arthur F. Bentleyn (1949) transaktion käsitteen pohjalta. Artikkelin kansikuva: Elmun Baari Nosturissa Helsingissä 16.11.2019. Kuvaaja Yehia Eweis. Lähde: helsinkikuvia.fi.
From “Management Divas” to “Crown Jewel”: Discursive representations of Finnish National Opera during the management crisis of 2007–2009
This paper examines the socially constructed representations of a national opera institution in a contemporary Nordic welfare society by asking what kinds of discursive understandings of the Finnish National Opera are construed in public debates. The material consists of print media articles from the period of 1 January 2007–30 June 2009, when the Finnish National Opera went through a management crisis that led to extensive organisational changes. Four discursive ideas are identified, paired into two orders of discourse: the business and art discourses, focussing on the production of opera, and the elitism and democracy discourses, focussing on the reception of opera. Discussing the discursive meanings from a wider cultural perspective, the study concludes that our understanding of opera is restricted by a form of discursive theatre, reflecting tensions between old aesthetic ideals and modern ideologies. The paper thus provides new insights into current debates on cultural policies in the Nordic context with a strong tradition of state-funded culture.
This article examines Japanese enthusiasm for the Finnish kantele from the perspective of Borealism (Schram 2011). The question it addresses concerns the Northern characteristics that spring to mind among enthusiasts who use the kantele for recreational purposes. It also examines how these qualities are further used and developed in Japan. This cross-cultural music phenomenon reflects homogenous Japanese notions of the kantele, which influenced how its sound is used in a new environment. Borealism is reflected in the enthusiasts’ narrative and adoption of the instrument, which is perceived as an excellent tool with which to approach nature, fulfilling the fantasy and inspiring the imagination. The primary data comprises interviews and participant observation conducted in Japan between 2016 and 2018. Other supplementary materials include Internet data, liner notes, CD covers, promotional materials (posters, leaflets) and decorated instruments discursively gathered in the community. Article cover photo: A five-string kantele painted green with Unikko as decoration, made in Sapporo, Hokkaido, 2009 (courtesy of Mitsuko Sato).
"Sun työsi, kallis Jeesus, on elonkutsunain"
Tässä artikkelissa tarkastelen vuosina 1890–1962 toimineen Amerikan Suomalaisen Evankelis-Luterilaisen kirkon eli Suomi-Synodin pappien vaimojen identiteetin ja yhteiskunnallisen aseman muotoutumista, kiinnittäen erityisesti huomiota siihen, miten musiikki vaikutti niihin. Kysyn, olivatko pappien vaimot vain ahtaaseen sukupuolirooliinsa suostuneita, suorastaan alistuneita ihmisiä vai voisiko feministisellä luennalla löytää heidänkin toiminnastaan ripauksen aktivismia. Pappien vaimot mielsivät oman identiteettinsä miehensä työn kautta. Ensisijaista heidän elämässään oli seurakuntatyö eli pappilan emäntänä toimiminen, jota seurasi perheen äitinä oleminen. Näissä molemmissa tehtävissä pappien vaimot mielsivät itsensä ja perheensä esimerkiksi seurakunnan muille naisille ja perheille. Tämä havainto vertautuu pappisvalaan, jossa pappi lupasi elää niin, että hänen elämänsä oli esimerkkinä seurakunnalle. Pappien vaimojen mielessä tämä esimerkillisyys laajeni siis koskemaan myös heitä ja jopa perheen lapsia. He myös kokivat, että heillä oli tehtäväänsä kutsumus, samalla tavalla kuin aviomiehillään. Vuosina 1915–1962 toiminut Pappien Emäntien Sisarusliitto oli vertaisverkosto, joka kokoontui joka kesä eri puolilla Yhdysvaltoja järjestetyn Suomi-Synodin kirkolliskokouksen yhteydessä. Vuosina 1935–1954 yhteyttä pidettiin myös muutaman kerran vuodessa ilmestyneen, itse toimitetun, kopioidun ja postitetun Pappien Emäntien Mietteitä -lehden välityksellä. Vuosina 1940–1959 kirkolliskokouksen yhteydessä koottiin myös Pappien Emäntien Kuoro, joka esiintyi yksittäisissä tilaisuuksissa. Feministisestä näkökulmasta katsottuna juuri seurakunnan musiikista vastaaminen vaikutti mielikuviin naisista ja kohotti naisen asemaa amerikan- ja kanadansuomalaisissa yhteisöissä. Pappien vaimot olivat usein koulutettuja muusikoita. Papit koulutettiin Michiganin Hancockissa sijainneen Suomi-Opiston Teologisella osastolla, ja samassa opistossa oli myös runsaasti naispuolisia opiskelijoita sisältänyt Musiikkiosasto. Monet papit löysivät puolisonsa näistä Musiikkiosaston naisista. Kun vaimot sitten miestensä työn perässä muuttivat usein pieniin, syrjäisiinkin paikkoihin, veivät he musiikillisen sivistyksen mukanaan. Näin ammattimainen musiikin osaaminen kulkeutui paikkoihin, joita se ei ehkä muuten olisi saavuttanut. Artikkelin kansikuva: Suomi-Synodin pappein emäntiä yhteiskuvassa vuonna 1940.
Artikkelini tarkoitus on luoda katsaus kanteletutkimukseen etnisen karjalaisuuden näkökulmasta. Tarkoitukseni ei ole kyseenalaistaa kanteletutkimuksen ja karjalaisen kanteleperinteen esittämisen oikeutusta enkä pyri luomaan kriteerejä siihen, miten kulttuuriperinnön käyttämistä pitäisi arvioida. Kansanmusiikkia ei tulisi kuitenkaan nähdä vain materiaalina, jotta kuka tahansa saa hyödyntää miten tahansa, sillä musiikkiyhteisön arvot ovat osa kansanmusiikin jatkumoa ja perinneprosessia. Siksi myös karjalainen kantele on kytköksissä mm. karjalan kielen aseman ja arvostuksen kanssa. Käsittelen artikkelissa ensinnä kantelejulkisuuden ja kalevalaisuuden kytköstä, sitten rajakarjalaisten kanteleensoittajien tutkimusta viime vuosisadan alussa. Seuraavaksi tarkastelen kanteleen hyödyntämistä sosialistisessa taidetoiminnassa Neuvosto-Karjalassa, ja sitten sitä, miten kanteletta voitaisiin tarkastella ryhmän sisänäkökulmasta identiteetin rakennustekijänä. Lopuksi käsittelen kanteleen modernisaatiota ja itse soittimen kehitystä sekä sitä, mikä rajakarjalaisuuden merkitys voisi olla tässä prosessissa. Artikkelin kansikuva: Hannu Koistisen suunnittelema uusi kromaattinen primakantele. Kuva: Pekka Suutari 2022.
I denna artikel lyfter jag frågan vilken inverkan handskrivna visböcker har på formandet av en kulturell identitet. Forskningsmaterialet består av 28 visböcker skapade av 22 unga estlandssvenskar under perioden 1861–1988. Visböckerna innehåller både världsliga visor och andliga sånger mestadels på svenska och estniska. Jag har närläst visböckerna och genomfört intervjuer med personer som vet något om hur visböckerna skapats. Teoretiskt placerar jag visböckerna på två musikaliska stigar (Finnegan 1989), den världsliga visstigen och den andliga sångstigen. Ingen av visorna i böckerna har författats och primärt spridits inom den estlandssvenska befolkningsgruppen. Därför placerar jag skapandet av visböcker i ett kulturellt gränsland, där individer har möjligheten att bekanta sig med en främmande kultur och se den egna kulturen från distans (Clifford 1992). Eftersom musikaliska stigar utgörs av situationer där individer möts uppfattar jag dem som upplevda gemenskaper där olika föreställda gemenskaper (Anderson 2016) aktualiseras genom visorna. Min forskning visar hur visboksskaparna nått fram till kulturella gränsland genom att följa de två olika vis-stigarna. Visböckerna som skapats på den andliga sångstigen innehåller huvudsakligen sångtexter på svenska. Detta indikerar att den upplevda gemenskapen runt bönhusen i väckelsemiljöer skapat broar till föreställda kristna, bildade pansvenska gemenskaper genom sångerna. De flesta världsliga visor på svenska har inte ombildats under införandet i visböcker. Därför uppfattar jag även dessa visböcker som uttryck för en pansvensk gemenskap. Ett par världsliga visor har medvetet ombildats under överföringen så de uttrycker en föreställd hembygdsgemenskap istället för den pansvenska. Före 1918 utgjorde den estlandssvenska befolkningsgruppen en kulturell minoritet i det ryska imperiet och efter 1918 en kulturell minoritet i republiken Estland. Under mellankrigstiden infördes även visor på estniska i visböckerna. Eftersom de flesta visorna är relativt exakta kopior av populära sånger som spreds via inspelningar och tryckta sångtexter uppfattar jag dem som uttryck för kulturellt samgående (Slobin & Ronström 1988). Artikelns temabild: Visböcker från Estlands svenskbygder. Foto: Sofia Joons Gylling.
Thinking about Music Cities: Tales from England, Finland and Scotland
How should music cities be analysed? Based on the long and varied experiences of the authors, this article examines the merits of three different approaches – anthropologically, via cultural history and politically. It aims to remind researchers and students of the importance of methodologies and local contexts. As cities may be musical in different ways, so they may be analysed in different ways and we invite readers to consider how best to listen to musical cities – and to learn from them. Cover image: Turku, Carta Marina 1539.
Artikkelin kansikuva: EVK 2022 toimittajat zoom-kokouksessa (kuvakaappaus).
Copyright (c) 2022 Etnomusikologian vuosikirja
Musiikki kotouttavana tekijänä: analyysi viiden nuoren musiikille antamista merkityksistä
Artikkelin aiheena on musiikin merkitys nuorten maahanmuuttajien kotouttamisessa suomalaiseen yhteiskuntaan. Aihe on tärkeä muun muassa musiikkikasvatuksen näkökulmasta, sillä kulttuurien moninaisuuden ymmärtäminen ja huomioiminen osana opetusta on entistä oleellisempaa. Tavoitteena on tutkia, millaisia merkityksiä musiikki luo Suomeen tulleille nuorille. Samalla selvitetään, mikä asema musiikilla on nuorten turvan tunteen muodostumisessa ja oman tulevaisuuden rakentamisessa uudessa kasvuympäristössä. Kiinnostus aiheen tutkimiseen juontuu sen ajankohtaisuudesta. Vuonna 2015 maailma oli uuden äärellä, kun kymmenet tuhannet Lähi-idän pakolaiset hakivat turvaa Euroopasta. Kulttuuristen erojen ollessa suuria, laajempien kotouttamistoimien tarkastelu on tarpeen, minkä vuoksi laajempien kotoutumistoimien tarkastelu on tarpeen. Globalisoituneen maailman äärellä tarvitsemme yhä enemmän ymmärrystä eri kulttuureista ja onnistuneen integraation rakentumisesta. Tutkimuksen aineisto koostuu viidelle Lähi-idästä tulleelle varhaisaikuiselle pidetystä teemahaastattelusta. Haastattelun kysymykset rakentuvat kolmen teeman varaan: haastateltavien henkilöhistoriaan, musiikin arvoon heille itselleen sekä sosiaalisen identiteetin rakentamiseen. Haastateltavista neljä on kotoisin alueilta, joissa musiikki koettiin ‘haramina’ eli kiellettynä. Haastatteluaineistoa analysoitiin kokonaisuutena, ja sitä tulkittiin aiemman sosiologisen, kulttuurintutkimuksellisen ja musiikkikasvatuksellisen tutkimustiedon pohjalta. Keskeisin tulkinta tapahtui akkulturaatiomallin, psykososiaalisen kehitysteorian ja minätietoisuuden -mallin kautta. Tutkimustulokset viittaavat siihen, että musiikilla on merkitystä nuorten maahanmuuttajien kotoutumisessa, joka parhaimmillaan johtaa integroitumiseen. Valtaosa haastateltavista esimerkiksi koki suomenkielisen musiikin tukeneen uuden kielen omaksumista nopeammin sekä auttaneen ymmärtämään suomalaista kulttuuria laajemmin. Lisäksi laulettu musiikki oli helpottanut tutkimukseen osallistuneiden vaihtelevien tunteiden, kuten kotimaan kaipuun käsittelyä ja voimaannuttavien tunnetilojen tavoittelua. Tutkimustulosten pohjalta, voidaan nähdä, että musiikkia tulisi hyödyntää entistä johdonmukaisemmin nuorten integroitumisessa. Artikkelin kansikuva: Kaksikulttuurisen nuoren suoratoistolistat "Arabi" ja "suomeks..." (kuvakaappaus).
Live Music Consumption of the Adolescents of Generation Z
Getting more adolescents to participate in live music would increase the vitality and sustainability of venues and popular music culture. We studied 15–18-year-old Finnish adolescents of Generation Z and their live music consumption habits with the help of segmentation. The research questions were: Why and with whom do adolescents attend live music events? What kind of live music events do adolescents go to? and, What kind of knowledge do these typologies provide about adolescents’ needs from a broader perspective? Considering that there is a vast number of segmentation studies based on event participation motives, it is peculiar that there are no motivational segmentation studies on adolescent event participants. One of the reasons might be that traditionally youth has been considered as a single homogenous consumer segment. Our results showed that adolescent live music event attendees demonstrated different needs. Four segments were identified: adolescents driven either by content, scene, friendship or social factors. Article cover photo: Jaana Ahvenainen.
Etnomusikologisia näkökulmia musiikintutkimuksen dekolonisaatioon
Suomessakin on alkanut keskustelu akateemisen maailman ja tieteellisen tiedon dekolonisaatiosta, jonka yhtenä keskeisenä lähtökohtana on tietämisen tapojen moninaisuus maailmassa ja tavoitteena akateemisen tiedekäsityksen laajentaminen niin, että se ei perustuisi vain eurosentriselle käsitykselle tiedosta. Hahmottelen aihetta käsittelevän tutkimuskirjallisuuden pohjalta, mitä dekolonisaatio voisi tarkoittaa nimenomaan musiikintutkimuksen kannalta ja millaisia muutoksia tiedon dekolonisaatio mahdollisesti vaatisi suomalaisen musiikintutkimuksen kentällä. Väitän, että etnomusikologian tutkimusperinne voisi toimia lähtökohtana musiikintutkimuksen dekolonisaatiolle, sillä se on jo lähtökohdiltaan globaali, kaikkien maailman musiikkien tutkimisen tarpeellisuutta korostava tutkimusala. Vaikka etnomusikologian juuret juontavat kolonistista hallintoakin palvelleeseen antropologiseen tutkimukseen, alaa on jo vuosikymmenien ajan leimannut vahva eettinen ja itsekriittinen asenne tutkimuksen tekemisessä, samoin kuin etnografiselle kenttätyölle ominainen tapa tuottaa tietoa tiiviissä yhteistyössä niiden ihmisten kanssa, joiden musiikista on kyse. Juuri siksi etnomusikologit ovat jo vuosikymmenien ajan pohtineet monia niistä kysymyksistä, joista nyt puhutaan dekolonisaation otsikon alla. Artikkelin kansikuva: Elina Seye.
Ailo – Pienen poron suuri seikkailu -elokuvan ääniraita katsojan luontosuhteen luojana
Tämä tutkimusartikkeli tarkastelee ranskalaisen ohjaajan Guillaume Maidatchevskyn Ailo – Pienen poron suuri seikkailu (Aïlo: Une odyssée en Laponie, Ranska 2018) luontodokumenttia ekomusikologisesta ja audiovisuaalisesta näkökulmasta. Teoksellaan Maidatchevsky kertoo Ailon tarinan, poronvasan ensimmäisen vuoden Lapin maisemissa. Tarinallisena ja perheille suunnattuna luontoelokuvana Ailo tutustuttaa katsojat niin Lapin luontoon kuin sen eläimiin. Artikkelissa hyödynnän tarinallistamisen ja luontosuhteen käsitteitä sekä ekomusikologista näkökulmaa. Metodina sovellan kriittiseen lähiluentaan pohjautuvaa audiovisuaalista analyysia itse elokuvan analyysissa. Etsin vastauksia muun muassa siihen, millaisen luontosuhteen Ailo-elokuvan äänimaailma saa aikaan. Ailo:n äänimaailma on hyvin selkeä. Sen eri osa-alueet (äänitehosteet, taustakerronta ja musiikki) ovat eriytyneitä, ja niillä on elokuvassa tietty rooli. Nämä roolit saavat aikaan tietynlaisen keinotekoisuuden, joka on ristiriidassa kuvaraidan autenttisuuspyrkimyksiin. Artikkelin kansikuva: Kuvakaappaus Ailo-elokuvan trailerista.
Oodi vertaisarvioinnille akateemisen keskustelun muotona
Copyright (c) 2021 Etnomusikologian vuosikirja
Viimeaikainen tutkimus on osoittanut, että nuorisokulttuuri säilyy osalle osallistujista merkityksellisenä läpi elämänkulun ja vaikuttaa elämänkulun muototutumiseen. Tutkin tässä artikkelissa, miten Lepakkoluolan skenen toimijat ovat rakentaneet nuoruuden omaehtoisesta toiminnasta itselleen työuran. Aineistoni muodostuu viiden Lepakkoluolan skenen toimijan elämäntarinahaastattelusta, jotka analysoin elämänkulkuanalyysin, muistitietotutkimuksen ja grounded theoryn avulla. Erittelen haastatteluaineistoa viiden elämänkulun aksiooman, ajoittumisen, toimijuuden, sosiaalisten suhteiden, elämänkulun kertyvän luonteen ja historiallisten rakenteiden, valossa. Osoitan, että omaehtoiset urat (DIY career) rakentuvat neljän vaiheen kautta. Vaiheet ovat ensikosketus, uppoutuminen, toteutuminen ja ylläpito. Eri vaiheiden aikana henkilö tutustuu nuorisokulttuuriin, alkaa tuottaa sitä, saa työpaikan sen tuotannossa ja lopulta jatkaa uran ylläpitoa kertyneiden tietojen ja taitojen varassa. Uria leimaa skenen sosiaalisten suhteiden vahvistama toimijuus, prekaarius ja epävarmuus sekä nuorisokulttuurin parissa alkanut halu edistää kulttuuriin asemaa yhteiskunnassa. Kaupunki- ja populaarikulttuurin kasvanut suosio on mahdollistanut haastateltavieni urat, mutta samalla he ovat olleet toteuttamassa tätä yhteiskunnallista muutosta.
Femcees Finland, NiceRap ja vastatilojen voima
Artikkelissa kartoitetaan suomalaisten räppäävien naisten verkostotoimintaa ja sen feministisiä piirteitä 2000- ja 2010-luvuilla. Käsittelyssä ovat erityisesti naistoimijoita koonnut Femcees Finland -verkosto sekä naisia ja sukupuolivähemmistöjä varten perustettu NiceRap-verkosto. Artikkelissa syvennytään näiden verkostojen toimintaan ja perustamisen taustoihin sisällönanalyysin ja diskurssianalyysin avulla. Artikkelin aineisto koostuu Femcees Finlandin perustajajäsenen rap-artisti Yavisin ja NiceRap-ryhmän perustajan rap-artisti Mon-Salan haastatteluista, verkostoihin liittyvistä media-artikkeleista sekä erilaisista verkkoaineistoista. Artikkelissa esitetään, että verkostojen toiminta rakentaa feminististä diskurssia naisten omista verkostoista tasa-arvoa edistävinä vastatiloina miesvaltaisessa hiphop-kulttuurissa. Verkosto- ja vertaistoimintaa on aiemmassa tutkimuksessa hahmoteltu erityisesti erilaisiin vähemmistöihin kuuluvien henkilöiden ryhmäytymiselle tyypillisenä toimintana, johon kuuluvat esimerkiksi niin sanotut turvallisemmat tilat tai separatistiset vastatilat (counterspace). Tarkentamalla naistoimijoiden verkostotoimintaan artikkeli kartoittaa tutkimuksessa piiloon jäänyttä musiikinhistoriaa, verkostotoiminnan sosiaalista merkitystä vähemmistöille ja sitä, miten rap-kentällä negatiiviseksi asiaksi mielletty naiseus voidaan muuttaa positiiviseksi voimavaraksi. Artikkelin johtopäätös on, että naistoimijoiden vähäisyyden ja verkostotoiminnan tarpeen taustalla ovat systemaattinen toiseuttaminen miesvaltaisella alalla, kuten artistien tarkastelu ensisijaisesti sukupuolensa, ei osaamisensa kautta. Artikkeli on ensimmäinen akateeminen tutkimus suomalaisten räppäävien naisten historiasta ja verkostotoiminnasta ja aiheeltaan ajankohtainen: vaikka nais- sekä sukupuolivähemmistöihin kuuluvia toimijoita on suomiräpissä ollut määrällisesti vähemmän kuin miehiä, on varsinkin viime vuosina noussut esiin kymmenittäin uusia tekijöitä samalla, kun suomirap on muodostunut joillain mittareilla Suomen suosituimmaksi genreksi.